קורוזור פסקה 1
מדידה אחרונה היא התנגנה זמן רב – תמיד אותה מנגינה. עכשיו היא נשמעה משונה - משהו כמו התפרק בתוכה. ולבסוף חדלה לגמרי. הוא לא היה משוכנע שהוא עצוב מכך – מסיומה של המנגינה; ורק השתומם מהריקנות שבמוחו. לאחר המתנה שנראתה לו כאין סוף, אז.. משהו החל לצמוח במוחו: אט-אט הוא נזכר בגופו. הוא שכב כשכאב עז מפלח את גבו. מלבד זה לא חש דבר. ידיו ורגליו היו רדומות או שכלל לא היו. השניות עברו כמו נצח. אתה צמח! צמח? לא יתכן – אני מרגיש את הכאב הזה. אתה חולם. לא! אני באמת מרגיש. עבר רגע כשהרגיש דגדוגים בכף ידו ועוד רגע כשהרגיש כיצד גז קריר חודר לאפו. הוא פקח את עיניו וראה צללית. "איפה אני? ששש..הכל בסדר, רק קצת סבלנות מול..." מי זה מול..? "זה השם שלי." השם שלך? מנין לך? "זה מתחיל במול... אני בטוח." זה יותר מדי בטחון בשביל חצי דקה של ערנות. "זה מתחיל במול.. אבל את ההמשך אני לא זוכר." כשעיניו הסתגלו לחשכה ולאבק, ראה נקודות נוצצות - מכונות משונות הקיפו את מיטה; היו גם צפצופים פה ושם. ידיו כבר זזו ונגעו בסדיני המיטה; גם מזרן קשה היה שם. כשנגע בראשו, גילה שהוא חלק. פניו היו שעירות. "נעים מאד להכיר, אבל מי אני לכל ה-!-" רגליו לא נשמעו לו, הן היו חמות אבל גם משותקות. כשהכניס יד תחת גבו, נרתע לאחור. דבר מה מתחת לגבו - חלק ומתכתי בלט מתוך בטנה של המיטה הישר אל תוך גבו, כשהוא מפלח את עורו ואת בשרו. "קהאיייי-ה! בשם כל ה-!- מה הטירוף הזה?!" הוא ניסה להזיז את פלג גופו העליון בתקווה להשתחרר מעט מהתנוחה הקבועה. תוך שהוא מתאמץ כמעט בכל כוחו, החל להרגיש שגבו זז כמה מילימטרים למעלה. לפתע קפא על מקומו. התגובה הפתיעה אותו. המכשיר הצינורי שמחובר אל תוך גבו השמיע קול תקתוק והחל להיחלץ מתוך גבו. מוצלח מאד – כנראה שתמות עכשיו. כאב עמוק ודוקרני תקף אותו. "בררר-אררר! הרגליים אני מרגיש אותן!" מכשיר בעל ספרות בוהקות החל מצפצף בעצבנות; מנורה כתומה הבהבה עכשיו, ואי-שם עמדה דלת. בשניות הבודדות שהביט במחזה הוא ניסה להתרומם מהמיטה ומיד איבד את שיווי משקלו. כשניסה לאחוז במה שתפסו ידיו, החולשה בגדה בו ונפל. הוא נחת על הרצפה כקפיץ כפוף. ואז.. גניחה עמומה וכבדה הרעידה את האויר וחשכה גמורה השתררה. לאחר שעשתונותיו שוב שלטו, הוא צווח ונרגע. "אני משתגע מהזרות הזו." תנסה לחשוב, "לא! - לא מסוגל להתרכז." למה? "לא יודע – יותר מדי לא יודע! והנסיונות רק מעצבנים אותי." הרצפה היתה קפואה, ופניו וגופו התקמטו מהקור העז. הוא לא ידע כמה זמן עבר עליו כששכב כך בלי לזוז. בשניות הבודדות שהחדר היה מואר, הוא ראה שתי דלתות, וכעת החליט לזחול לעברה של הקרובה מביניהן. כאבי הגב התחזקו עם תנועות גופו. אבל הוא התקדם. "אני ממש לא יודע למה אני עושה את זה." אולי תגיד לאן אתה הולך? "אני הולך מה אתה מציע – שאשאר פה? בחדר הזה? במיטה הזו? עם הדבר המטורף הזה שהיה שם!" לבסוף עמד מתחת לדלת. הוא הזדקף בכדי להגיע לידית. היא היתה קרה ונעולה. ליבו פעם במהירות. אתה בקושי זז – מה התרגיל הזה? תצא מהחדר – מה אז? אתה פגר! אתה מבין? "תשמע! אין ברירה – אני לא נשאר לראות את הסוף, אני ממשיך כמה שאוכל." אבל אתה לא יכול! תביט עליך – אתה גמור! "תגי-ד ל-י! אתה רוצה להישאר פה?" הדלת הנוספת שזכר, היתה אמורה להיות במרחק עשרים צעדים ממנו, ובמצבו הרעוע, לא ידע אם יצליח להיגרר אליה. הוא שוב זחל. גבו רמז לו די ברור, שבקרוב הסוף. כאשר שכב תחת עוד דלת, בתנועה מאומצת שלח את ידו מעלה לפותחה. היא נפתחה, וגם התרסקה על פרצופו. הוא ניתז אל קיר קרוב. המכה היתה כה פתאומית, שאפילו לא נבהל. מספר אלומות אור גיששו באפלת החדר, ומיד אחריהן, רקיעות רגליים תופפו בנמרצות. נדמה היה לו שהוא רואה ארבע דמויות נכנסות לחדר. הן לא מהרו, ונעמדו בפתח. לאחר דממה קצרה שמע קול אישה. "ההיתי אומרת שמאד לא נעים פה בחושך. יש כאן עוד מישהו שמרגיש כמוני?" קול גברי ענה לה. "אולי זה ישמע לך מוזר, אבל עדיף כך רוטוניקה." "מוזר מאד ובמיוחד לא מעודד. תסבירו לי בבקשה, כיצד מתקן מתקדם שכזה ששייך לחברה מתקדמת שכזו, יכול להגיע לקריסה כללית של מערכת הכח? " קול גברי אחר ענה לה. "פשוט מאד – שמעת על טעות אנוש? לפני ומאחורי כל מכונה מתקדמת עומד אדם טועה." "אתה יודע משהו איילס, יכולתי לחשוב על זה בעצמי. אבל משהו בחברה הזו או בתרבות הזו, וזה באמת לא משנה כיצד הם מכנים את עצמם – משהו בהם, נראה כל כך מכני, כל כך לא אנושי, כך שהאפשרות הזו כלל לא עברה בדעתי." קול גברי נוסף דיבר. "רוטוניקה יקירתי, סליחה על ההפרעה, אבל תישארי להשגיח על הדלת. דואלר, תראה איך אתה יכול להתקדם בחשכה הזו. ואיילס, היא צודקת העלטה הזו מלחיצה גם אותי – כדאי שתנסה להתחבר לרשת המקומית. אני אהיה רגוע יותר כשאדע מה צופן לנו הביטחון המקומי." הוא היה מהופנט וגם נבוך מעט מהמתרחש. אז למה אתה שותק? "למה? מי אלה?" אם לא תשאל לא תדע. "גם אם אשאל לא בטוח שאדע." אתה לא מבין שהאנשים האלה לא מקומיים? "אולי?" אולי תחשוב רק קצת - הם שומרים על הדלת – אף אחד לא הזמין אותם. "למה אתה חושב שזה טוב?" זה יותר טוב מאלה שחיברו אותך למיטת ההפתעות. "אולי לאנשים האלה יש הפתעות יותר גדולות?"
מדידה אחרונה היא התנגנה זמן רב – תמיד אותה מנגינה. עכשיו היא נשמעה משונה - משהו כמו התפרק בתוכה. ולבסוף חדלה לגמרי. הוא לא היה משוכנע שהוא עצוב מכך – מסיומה של המנגינה; ורק השתומם מהריקנות שבמוחו. לאחר המתנה שנראתה לו כאין סוף, אז.. משהו החל לצמוח במוחו: אט-אט הוא נזכר בגופו. הוא שכב כשכאב עז מפלח את גבו. מלבד זה לא חש דבר. ידיו ורגליו היו רדומות או שכלל לא היו. השניות עברו כמו נצח. אתה צמח! צמח? לא יתכן – אני מרגיש את הכאב הזה. אתה חולם. לא! אני באמת מרגיש. עבר רגע כשהרגיש דגדוגים בכף ידו ועוד רגע כשהרגיש כיצד גז קריר חודר לאפו. הוא פקח את עיניו וראה צללית. "איפה אני? ששש..הכל בסדר, רק קצת סבלנות מול..." מי זה מול..? "זה השם שלי." השם שלך? מנין לך? "זה מתחיל במול... אני בטוח." זה יותר מדי בטחון בשביל חצי דקה של ערנות. "זה מתחיל במול.. אבל את ההמשך אני לא זוכר." כשעיניו הסתגלו לחשכה ולאבק, ראה נקודות נוצצות - מכונות משונות הקיפו את מיטה; היו גם צפצופים פה ושם. ידיו כבר זזו ונגעו בסדיני המיטה; גם מזרן קשה היה שם. כשנגע בראשו, גילה שהוא חלק. פניו היו שעירות. "נעים מאד להכיר, אבל מי אני לכל ה-!-" רגליו לא נשמעו לו, הן היו חמות אבל גם משותקות. כשהכניס יד תחת גבו, נרתע לאחור. דבר מה מתחת לגבו - חלק ומתכתי בלט מתוך בטנה של המיטה הישר אל תוך גבו, כשהוא מפלח את עורו ואת בשרו. "קהאיייי-ה! בשם כל ה-!- מה הטירוף הזה?!" הוא ניסה להזיז את פלג גופו העליון בתקווה להשתחרר מעט מהתנוחה הקבועה. תוך שהוא מתאמץ כמעט בכל כוחו, החל להרגיש שגבו זז כמה מילימטרים למעלה. לפתע קפא על מקומו. התגובה הפתיעה אותו. המכשיר הצינורי שמחובר אל תוך גבו השמיע קול תקתוק והחל להיחלץ מתוך גבו. מוצלח מאד – כנראה שתמות עכשיו. כאב עמוק ודוקרני תקף אותו. "בררר-אררר! הרגליים אני מרגיש אותן!" מכשיר בעל ספרות בוהקות החל מצפצף בעצבנות; מנורה כתומה הבהבה עכשיו, ואי-שם עמדה דלת. בשניות הבודדות שהביט במחזה הוא ניסה להתרומם מהמיטה ומיד איבד את שיווי משקלו. כשניסה לאחוז במה שתפסו ידיו, החולשה בגדה בו ונפל. הוא נחת על הרצפה כקפיץ כפוף. ואז.. גניחה עמומה וכבדה הרעידה את האויר וחשכה גמורה השתררה. לאחר שעשתונותיו שוב שלטו, הוא צווח ונרגע. "אני משתגע מהזרות הזו." תנסה לחשוב, "לא! - לא מסוגל להתרכז." למה? "לא יודע – יותר מדי לא יודע! והנסיונות רק מעצבנים אותי." הרצפה היתה קפואה, ופניו וגופו התקמטו מהקור העז. הוא לא ידע כמה זמן עבר עליו כששכב כך בלי לזוז. בשניות הבודדות שהחדר היה מואר, הוא ראה שתי דלתות, וכעת החליט לזחול לעברה של הקרובה מביניהן. כאבי הגב התחזקו עם תנועות גופו. אבל הוא התקדם. "אני ממש לא יודע למה אני עושה את זה." אולי תגיד לאן אתה הולך? "אני הולך מה אתה מציע – שאשאר פה? בחדר הזה? במיטה הזו? עם הדבר המטורף הזה שהיה שם!" לבסוף עמד מתחת לדלת. הוא הזדקף בכדי להגיע לידית. היא היתה קרה ונעולה. ליבו פעם במהירות. אתה בקושי זז – מה התרגיל הזה? תצא מהחדר – מה אז? אתה פגר! אתה מבין? "תשמע! אין ברירה – אני לא נשאר לראות את הסוף, אני ממשיך כמה שאוכל." אבל אתה לא יכול! תביט עליך – אתה גמור! "תגי-ד ל-י! אתה רוצה להישאר פה?" הדלת הנוספת שזכר, היתה אמורה להיות במרחק עשרים צעדים ממנו, ובמצבו הרעוע, לא ידע אם יצליח להיגרר אליה. הוא שוב זחל. גבו רמז לו די ברור, שבקרוב הסוף. כאשר שכב תחת עוד דלת, בתנועה מאומצת שלח את ידו מעלה לפותחה. היא נפתחה, וגם התרסקה על פרצופו. הוא ניתז אל קיר קרוב. המכה היתה כה פתאומית, שאפילו לא נבהל. מספר אלומות אור גיששו באפלת החדר, ומיד אחריהן, רקיעות רגליים תופפו בנמרצות. נדמה היה לו שהוא רואה ארבע דמויות נכנסות לחדר. הן לא מהרו, ונעמדו בפתח. לאחר דממה קצרה שמע קול אישה. "ההיתי אומרת שמאד לא נעים פה בחושך. יש כאן עוד מישהו שמרגיש כמוני?" קול גברי ענה לה. "אולי זה ישמע לך מוזר, אבל עדיף כך רוטוניקה." "מוזר מאד ובמיוחד לא מעודד. תסבירו לי בבקשה, כיצד מתקן מתקדם שכזה ששייך לחברה מתקדמת שכזו, יכול להגיע לקריסה כללית של מערכת הכח? " קול גברי אחר ענה לה. "פשוט מאד – שמעת על טעות אנוש? לפני ומאחורי כל מכונה מתקדמת עומד אדם טועה." "אתה יודע משהו איילס, יכולתי לחשוב על זה בעצמי. אבל משהו בחברה הזו או בתרבות הזו, וזה באמת לא משנה כיצד הם מכנים את עצמם – משהו בהם, נראה כל כך מכני, כל כך לא אנושי, כך שהאפשרות הזו כלל לא עברה בדעתי." קול גברי נוסף דיבר. "רוטוניקה יקירתי, סליחה על ההפרעה, אבל תישארי להשגיח על הדלת. דואלר, תראה איך אתה יכול להתקדם בחשכה הזו. ואיילס, היא צודקת העלטה הזו מלחיצה גם אותי – כדאי שתנסה להתחבר לרשת המקומית. אני אהיה רגוע יותר כשאדע מה צופן לנו הביטחון המקומי." הוא היה מהופנט וגם נבוך מעט מהמתרחש. אז למה אתה שותק? "למה? מי אלה?" אם לא תשאל לא תדע. "גם אם אשאל לא בטוח שאדע." אתה לא מבין שהאנשים האלה לא מקומיים? "אולי?" אולי תחשוב רק קצת - הם שומרים על הדלת – אף אחד לא הזמין אותם. "למה אתה חושב שזה טוב?" זה יותר טוב מאלה שחיברו אותך למיטת ההפתעות. "אולי לאנשים האלה יש הפתעות יותר גדולות?"